Intimplarea face sa-mi fi cazut ochii pe acest gen nociv de publicitate exact in momentul in care citeam interesanta si, in multe privinte, stimulanta carte a pianistei si profesoarei Marta Paladi, O istorie a pedagogiei pianistice in Romania secolului XX. Florica Musicescu, intemeietor de scoala, aparuta recent la Bucuresti. Dupa o monografie consacrata deja, in 1977, Floricai Musicescu, probabil cel mai important pedagog al pianului pe care l-a avut Romania, Marta Paladi revine astazi cu o lucrare in care incearca sa aduca la zi informatia si, in acelasi timp, sa scrie mai aproape de gustul unei generatii pentru care cartea a devenit o preocupare secundara, in urma si in umbra Internetului. Intr-o cultura din care lipsesc atit lucrarile fundamentale, cit si, cel mai adesea, rigoarea cercetarii despre literatura pianului si protagonistii sai din Romania, demersul poate aparea discutabil.
Marta Paladi nu este, insa, nici pe departe o novice in ale cercetarii si cu atit mai putin dintre acei istoriografi ai muzicii pe care falsul patriotism ii da afara din casa. Este usor de citit printre rinduri regretul autoarei ca romanii nu isi cunosc pianistii remarcabili din secolul trecut, ca si acela ca in prezent nu se face practic nimic pentru a-i recupera si a se crea o legatura spirituala cu o mostenire artistica valabila.
Eleva a Mariei Fotino, ea insasi una din marile reusite ale scolii Musicescu, Marta Paladi observa in treacat ca, desi solista a Radiodifuziunii Romane si avind la activ 15 discuri, arta pianistei Fotino nu mai este astazi, practic, accesibila, inregistrarile ei fiind, “din pacate, majoritatea ramase doar in fonoteca Radio”… O fonoteca in care mor multe alte inregistrari si nume de pianisti de referinta, romani si straini, a caror cunoastere, poate, ar relativiza astazi gloria, uneori frizind impostura, a unor pianisti de circumstanta, in voga pe scena romaneasca si promovati fara rezerve de actuala radiodifuziune.
Cartea Martei Paladi este util de parcurs pentru a cunoaste o istorie prea putin stiuta a raporturilor dintre scoala de pian germana de la Leipzig si pianistii si pedagogii de marca ai Romaniei interbelice si postbelice, intre care, alaturi de Florica Musicescu, s-au aflat personalitati cum au fost Constanta Erbiceanu, Aurelia Cionca, Mihai Jora etc.
Evident, intreaga materie a cartii slujeste punerii in evidenta a personalitatii exceptionale, din toate punctele de vedere, a Floricai Musicescu si a principiilor ei pedagogice riguroase si severe, fara rabat fata de “mioriticele” tendinte de judecata relativista balcanice. “…ceea ce urmarim noi este ca, din notatiile mai mult sau mai putin minutioase ale compozitorului, sa putem reda gindirea muzicala [subl. mea], esenta a ceea ce dorea sa comunice un compozitor; asa ca traducerea in sunete, viata pe care o vom reda semnelor, este de esenta artei muzicale.” Si, vorbind despre importanta cultivarii lecturii la prima vedere, “Domnisoara” adauga: “Credeti ca un actor ar putea sa puna un coleg sa-i citeasca rolul lui Hamlet, din cauza ca el citeste anevoie?”.
Unul din elevii ei cunoscuti, Corneliu Gheorghiu, ii aducea un omagiu implicit intr-un portret facut lui Mindru Katz, unicul discipol, devenit personalitate mondiala, format exclusiv la scoala pianistei. Mindru Katz “te frapa prin libertatea si supletea nu numai a bratelor, dar si a intregului corp, ceea ce ii oferea o sonoritate plina si rotunda, emblema scolii Domnisoarei. El ilustra si o alta caracteristica a acestei scoli, o viziune sobra si retinuta a autorilor pe care-i interpreta, chiar si a romanticilor”. Pentru cei care nu stiu, la scoala Floricai Musicescu si-au facut ucenicia muzicieni al caror nume a intrat in istorie, de la Dinu Lipatti la Constantin Silvestri, de la Mindru Katz si Marius Constant la Julien Musafia si Lorry Walfisch.
Marta Paladi reuneste atit spusele profesoarei, cit si ale elevilor ei, si nu putine dintre ele ramin de mare actualitate. Despre rostul pedagogului, de exemplu: “Esential este sa-l inveti pe pianist cum sa studieze, nu cum sa cinte perfect”. Sau despre idealul de interpret, cu exigente adesea uitate sau relativizate intr-o lume in care pseudocultura, chiar plagiatul au ajuns in voga, alaturi de exacerbarea virtuozitatii goale: “Muzica fiind prin excelenta un mijloc de exprimare a sentimentelor umane, de redare a vietii, spiritul rafinat al interpretului, personalitatea lui artistica trebuie sa se impuna in redarea specificului creatiei unui compozitor, al unei epoci. In cazul in care interpretul este lipsit de cultura, mesajul artistic, chiar daca este prezentat perfect, va ramine neconvingator, va parea conventional si inutil [subl. mea]”.
O carte mai mult decit meritorie, repet, pe care nu pot decit sa va invit sa o cititi.
Marta Paladi, O istorie a pedagogiei pianistice in Romania secolului XX. Florica Musicescu, intemeietor de scoala, Editura Didactica si Pedagogica, R.A., Bucuresti, 2012, 135 p. (Colectia Muzica Viva 17).