Dacă săptămâna trecută am comentat puțin calitatea opoziției politice de la noi, ar fi păcat să nu-i amintesc acum măcar pe câțiva dintre cei ce ne-au fost portdrapele și faruri ale speranțelor în anii 1990 și puțin după 2000.
Asta și fiindcă actuala putere politică, mult mai monocoloră și mai periculoasă decât s-ar crede, e în bună parte opera marilor opozanți democrați care ne-au gâtuit speranțele. Îi știți, chiar dacă pe unii i-ați uitat: sunt cei care, cu trecerea timpului, ne-au făcut să-i numim pe toți, la grămadă, Aceeași Mizerie.
Unul dintre ei este, desigur – dacă îl mai țineți minte – fostul campion al democrației, domnul Emil Constantinescu, cel care în 1996 l-a învins pe Ion Iliescu și în 2000 s-a declarat învins de Securitate. Iubit și urât, votat cu pasiune de cei ce descopereau în barbișonul lui un nou Alexandru Ioan Cuza și supranumit de adversari Țapul, din aceleași motive, domnul Constantinescu a dovedit că nu merita nici atâta iubire, nici atâta ură. A fost un președinte mediocru – lucru cu care azi e mai ușor să te împaci – și, sub slaba lui conducere, a lăsat să se vadă păcatele Opoziției, care semănau foarte bine cu cele ale Puterii: nepotism, sete de înavuțire, aroganță autocratică, incompetență administrativă, dispreț față de lege și față de populimea care o votase. (Deși poate că dezvrăjirea asta a fost, pe termen lung, un lucru bun.)
Și iată că, după aproape două decenii, domnul fost președinte iese din nou la rampă, mult mai conciliant față de vechii dușmani politici. Dacă odinioară aceștia reprezentau răul absolut, azi Emil Constantinescu nu se sfiește să le ceară un mic favor: să înființeze un Institut al Levantului (numele e mult mai lung și mai găunos), al cărui conducător să fie el însuși. Și, desigur, într-un autentic spirit levantin, institutul și șeful lui să fie finanțați din bugetul de stat. Asta, poate, și pentru că postul de Avocat al Poporului PSD fusese deja ocupat de fostul său prim-ministru, vajnicul Victor Ciorbea. Altfel, cei doi au avut evoluții similare și sunt bune exemple de opoziție cu coada între picioare.
Cred totuși că partidul care a mimat cel mai vajnic opoziția a fost cel așa-numit liberal. Aici găsim pleiade de reprezentanți ai opoziției caprei, de la regretatul Mircea Ionescu-Quintus, fost informator al Securității și președinte de onoare (de onoare!) al PNL, până la tânărul rebel cu plete Crin Antonescu, care și-a atins apogeul carierei politice în 2014, când liberalii s-au aliat pe față cu social-democrații. Atunci domnul Antonescu a fost președinte din întâmplare al României și a purtat aproape două luni căciula asta mult prea mare pentru el. Și tot în PNL a activat și aristocratul Constantin Bălăceanu-Stolnici, urmașul unei vechi familii boierești și informator zelos al Securității comuniste – ceea ce întărește vechiul clișeu al boierilor uneltitori și delatori.
Totuși figura reprezentativă a liberalismului românesc de azi este domnul Călin Popescu-Tăriceanu. Fostă speranță și fost președinte al PNL, fost premier al Alianței DA, domnul Tăriceanu pare să nu fi fost niciodată ce a fost. Suspectat întotdeauna de joc politic dublu, interesat mai degrabă de propriile afaceri decât de destinul României, a făcut și el opoziție cât s-a putut preface. N-a fost niciodată un ins cu anvergură, dar a știut să-și slujească prietenii influenți și a avut mereu grijă să nu fie exclus de la masa bogaților. Iar cum bogații României au fost legați mereu de Marele Partid, domnul Tăriceanu a inventat recent struțocămila ALDE, o oaste de strânsură care se cheamă „liberală“, dar al cărei rol e acela de aghiotant servil al eternului PSD. Arogant în discurs, mediocru în realizări politice, mereu aliat cu cei puternici și implicat în afaceri dubioase, el este un simbol al liberalismului românesc de lume nouă și curte veche.
Astfel de oameni au reprezentat măreața opoziție politică din România. Ca ei mai sunt mii, zeci de mii: foști miniștri, parlamentari, secretari de stat, prefecți, primari – ieri în opoziție, azi în altă poziție. Încet-încet, ei ne-au ucis speranțele pe măsură ce înmugureau. Azi nici nu mai contează, oricum nu se mai poate face nimic. Sau se poate face ceva radical – ca în decembrie 1989, de exemplu. Dar cine-și mai riscă pielea pentru un ideal, doar pentru ca după aceea s-o luăm iarăși de la capăt?