Când privești cumva istoricește domeniul rockului, impresia generală e că și-a epuizat resursele creative. Rock este un cuvânt ce include o mulțime de subgenuri muzicale, despre valoarea cărora s-au scris zeci de mii de cărți.
Pornit ca un fel de distracție, a evoluat în modalitate de exprimare, formă de protest, artă pură, artă subversivă, contemplație, stil de viață, fără a uita, în toți acești aproape 70 de ani, ecuația elementară: un băiat iubea o fată = dramă. De câte ori s-a proclamat moartea rockului și i s-au cântat prohoduri și recviemuri? Cine stă să numere! Însă mereu a venit altcineva și a spus: „Rock’s not dead!“, apoi „The show must go on!“.
Acum nici trei decenii genul techno-rave spulbera orice concurență pe ringul localurilor dansante, cărora nu li se mai spunea discotecă (trecuse moda disco), ci club, suna parcă exclusivist, deh!… Val fiind, ca valul a trecut și techno în rândul exponatelor de muzeu. Afirmația e cam dură și precipitată. Încă se fac petreceri rave, iar termenul definește azi cu precădere evenimentul, nu muzica ascultată. Când cineva alege ca nume de trupă sintagma „Rave The Reqviem“, musai trebuie să-i auzim motivarea: „Este un titlu care simbolizează atitudinea mea cinică față de viață. Deoarece muzica este sensul vieții mele, aceasta mi-e calea proprie de a cânta un recviem, găsind astfel puterea de a trăi în lumea noastră întunecată și bolnavă. Am ales ortografia latină a cuvântului requiem, așa încât litera U este scrisă ca V. Decizia traduce pasiunea mea pentru istorie și întâlnește patima unora pentru lucrurile oculte și alternative. Sau poate este doar plăcerea mea de a irita alte persoane“.
Cuvintele vin din partea celui care stăpânește, pe lângă instrumentele electronice cu clape și chitara, titulatura Rave The Reqviem: Filip Lönnqvist, un tânăr suedez care a evoluat de la „băiatul mamei cel talentat“ la actualul The Prophet, cum autoironic își spune pe pagina de prezentare a trupei. Coechipierii săi, în formula actuală, cu care a editat albumul FVNERAL [sic] (2018, Out of Line Music Gmbh) sunt: The Seraph, vocal (desigur, o fată!); The High Priest, vocal, claviaturi; The Archbishop, bas; The Deacon, tobe (sau drvms, ca să respectăm și noi consecvența ortografică). Numele de scenă, vestimentația, clipurile postate pe omnipotentul YouTube arată ceva: tinerii aceștia au o anumită atitudine în viață, știu ce vor, fac ce știu și le place, evident, ce fac. Audiența nu pare excesiv de extinsă ca să le confere siguranța că munca (recte vânzările de discuri și de bilete la concerte) le asigură traiul la standardele societății contemporane. Pasiunea contează, și probabil se visează vedete, dacă nu de talia consacraților Nightwish, măcar de a unor Lacuna Coil sau Blutengel, în categoria industrial-metal. Că merită sau nu, este o chestiune de gust și de management, dar și de concurență. Deja consistent la nivel de trupe germano-scandinave, genul industrial pare să nu mai ofere teren de experiment și inovație. Atunci, prin ce se remarcă Rave The Reqviem? Măcar prin asta: în primele piese ale discografiei ce numără cinci titluri cântă și mama lui Filip! Și cântă bine!
Am dat de ei navigând internetic în căutare de altele. Mi-au plăcut. M-a remontat psihic energia transmisă și ritmul fără compromis din prima piesă pe care s-a nimerit să o ascult, The Ascension, de pe discul din 2014. Compozițiile au ceva melancolic sub aparenta „răutate“, dincolo de subiectul abordat în fiecare text (altfel subțire). Și au melodicitate. Nu știu cum și dacă se potrivește asta, industrial-metalul presupune, nu-i așa, polizoare și bormașini. Ascultate fără prejudecăți, bucățile de rock refractar la gingășie sunt pur și simplu frumoase.